Nyisd ki.
Ne.
- Tudnunk kell, hogy van-e... - Tudom.
De most még ne.
Maradjunk így egy percre.
Phillip, nincs túl sok időnk.
A sötétség zavar téged. Sötétben senki sem érzi biztonságban magát.
Senki, aki valaha is volt gyerek. Akkor én kinyitom ezeket.
Látod, ez márjobb.
Micsoda gyönyörű este!
Kár, hogy nem csinálhattuk széthúzott függönynél, napsütésben.
Hát...
Ne legyünk telhetetlenek!
Nappal csináltuk.
Márjól vagy?
- Igen. - Helyes.
Jobb lesz eltenni ezeket a csekkes fiókomba a doboz mögé.
Hát...
Ez már egy múzeumi darab.
Tulajdonképpen meg kéne őriznünk az utókor számára,
de nagyon jó kristály, és nem akarom megbontani a készletet.
Ebből itta David Kentley utolsó italát.
Gyömbérnek kellett volna lennie, vagy akár sörnek.
Nem illett David jelleméhez, hogy romlott italt igyon, mint a whisky.
Az sem ment a jelleméhez, hogy meggyilkolják.
Nem? A jó amerikaiak rendszerint fiatalon halnak meg a harcmezőn.
Az olyan emberek, mint David, a légynek sem ártanak,
és ezért válhatnak egy tökéletes gyilkosság tökéletes áldozatává.
Persze, David harvardi diák volt.
Ettől menthető lehet az emberölés.
Meghalt, megöltük. De még mindig itt van.
Nem kell hozzá nyolc óra, és egy tó fenekén fog pihenni.
Addig is, itt van.
- Mit csinálsz? - Nincs bezárva.
Annál jobb. Annál veszélyesebb. És a lakat túl régi, nem működne.
Jó lenne, ha igen. Jó lenne, ha már nem lenne itt.
Jó lenne, ha valaki más lett volna.
Ahhoz már egy icipicit későn vagyunk, nem gondolod?
Kit szerettél volna jobban? Kenneth-et?
Nem tudom, azt hiszem az egyik ugyanolyan
jó vagy rossz, mint a másik.
Talán te. Te megrémítesz engem.
Mindig is féltem tőled, a legelső naptól kezdve az általános iskolában.
Gondolom, ez is része a vonzerődnek.
Csak viccelek, Brandon.
Mivel láthatóan nem viselem olyan jól, mint te, cukkollak egy kicsit.
- Az elég buta dolog, nem? - Hát igen.
Kaphatnék már egy italt?
Természetesen. Ez egy nagy alkalom, pezsgőt kíván.
- Pezsgőt? - Betettem a jégre.
- Mikor tetted oda? - Épp mielőtt David megérkezett.
- Tudtad, hogy menni fog. - Természetesen.
Tudod, sohasem fogok bele semmibe, ha nem tudom jól megcsinálni.
Mindig vágytam rá, hogy művészi tehetségem legyen.
A gyilkosság is lehet művészet.
Az ölés képessége ugyanúgy kielégíthet, mint az alkotás.
Phillip, látod, hogy tényleg megcsináltuk, pont ahogy terveztük?
És egyetlen hiba sem csúszott bele. Tökéletes volt.
- Igen. - Egy makulátlan gyilkosság.
A veszély és az ölés élménye kedvéért gyilkoltunk.
Élünk, igazán és csodálatosan.
A pezsgő nem ér fel velünk, vagy az alkalommal.
Azért én kérek belőle.
Már nem félsz többé. Egyikünk sem félhet.
Ez a különbség:
a tökéletes bűntényről a közönséges ember beszél, de nem teszi meg.
Senki sem gyilkol csak azért, hogy kikísérletezze az elkövetést.
Rajtunk kívül senki.
- Már nem félsz? - Nem.
Még tőlem se?
- Nem. - Akkor jó.
Csak meglepsz, mint mindig.
Az még jobb.
Davidre, természetesen.
- Brandon, hogy érezted magad? - Mikor?
Mialatt csináltuk.
Nem tudom. Tényleg.
Nem emlékszem, hogy különösebben bármit is éreztem volna,
amíg a teste el nem gyengült,
és akkor tudtam, hogy vége.
- És azután? - Aztán nagyon felvillanyozódtam.
Te mit éreztél?
- Nem gondolod, hogy a parti hiba? - Az lesz az utolsó simítás.
Több annál. A művész szignója.
Ha nem rendeznénk, olyan lenne...
Kész a mű, és nem akasztjuk fel? Nem szerencsés a szóhasználatod!
A parti miatt esetleg közel kerülhet a valósághoz.
Fenét! Ez lesz a legizgalmasabb parti, amit valaha is adtak.
- Ezekkel az emberekkel? - Csupa unalmas alak.
Kentleyék valóban unalmasak, de itt kell lenniük.
Végül is, ők David szülei.
Ettől még nem könnyebb beszélgetni velük.
Ne aggódj, Janet majd körülrajongja őket.
Mindent arra tett fel, hogy behálózza Davidet.
Valahogy nem hiszek benne, hogy sikerülhet neki.
- Nem? - Nem, azt hiszem nem.
Ma estétől visszaállhat Kenneth-re.
El kell ismerned, hogy a körülmények fényében tapintatos volt tőlem...
- Phillip? - Mi van?
- Vedd el a másikat. - Minek?
Mindegy. Gyere velem.
- Mi ez az egész? - Majd meglátod. Briliáns.
Mi az ördögöt csinálsz?
Mesterművé fejlesztem a művészi munkát.
- Túl messzire mész. - Miért, mit akarsz ezzel mondani?
Csak arra gondoltam, szép lenne itt vacsorázni, ezen.
Nem egy jó ötlet?
Így legalább senki sem akarja majd kinyitni.
Úgy látom, nem értékelsz engem, Phillip.
Már kezdelek, Brandon.
Nincs túl sok időnk. Mrs Wilson mindjárt visszajön.
Nem vetted kölcsön a kulcsát? Gondolhattam volna...
Nem felejtettem el. Itt van.
- Jól van. - Hogy fogod ezt megmagyarázni?
- Nem fogom. - Kell majd valami kifogás.
Nem akarjuk a vacsora alatt magára hagyni díszvendégünket.
De kell a magyarázat a többiek miatt.
Hadd gondolkodjak.
Túlságosan gyorsan tudsz túlságosan feldühödni.
Van egy nagyon egyszerű okunk,
éppen itt.
Miért aggódsz, Phillip? Mr Kentley csak könyveket akar nézni.
Mi baj azzal, ha előkészítjük neki az étkezőasztalra,
ahol az öreg könnyen eléri?
Figyelmesek vagyunk, nem?
Halló? Természetesen.
- Kezdd a könyveket... - Ki az?
Mrs Wilson.
Brandon?
Mi az ördög? Nem veszed észre...
Mi az?
- Húzd ki. - Nem tudom.
Ha Mrs Wilson lenne itt, ő kihúzná.
Az ilyen viselkedés mindenki előtt felér egy beismerő vallomással.
Fogd ezeket, és szedd össze magad.
Ha égve hagytad volna a lámpát, akkor láttam volna.
- Tökéletes vagy. - Annak kell lennünk.
Megbeszéltük, csak egyetlen bűnt lehet elkövetni:
ha hibázunk!
- A gyengeség is hiba. - Azért, mert emberi?
Azért, mert közönséges. Nem hagyom, hogy bármelyikünk is...
Jön nekem 2 dollár 40-nel a taxira meg a borravalóra.
Ha nem lett volna forgalom, már korábban itt lettem volna.
Nem is vártuk hamarabb.
Öt üzletbe bementem e különleges pástétomért.
Hogy milyen árak vannak! Azért nem kell szórni a pénzt.
Elmentem a belvárosba, abba az üzletbe, ahová Mr Cadell jár.
De ha legközelebb partit adunk, akkor csak...
Jó estét, Mrs Wilson.
Mit csinálnak az asztalommal?
Csak idehordjuk a dolgokat.
Azt hittem, az én asztalom egész csinos volt.
Tényleg szép volt.
De Mr Kentleyt a régi könyvek érdeklik, amik a szekrényben voltak.
Nem várhatjuk el a szegény öregtől, hogy térden állva nézze meg, nem?
Hát, elég furcsán néz ki így.
- Furcsán? - Nagyon.
Azok a gyertyák valahogy nem illenek oda.
Ellenkezőleg, azt hiszem inkább szertartási oltárára emlékeztetnek,
ahová felhalmozzuk az ételt áldozati ünnepünkhöz.
A "halom" jó szó.
Nincs helyem, hogy rendesen megterítsek.
- Meg tudja csinálni! - És mi legyen a könyvekkel?
- Az étkezőasztalon maradnak. - Őrült ötlet.
De túl sok dolgom van ahhoz, hogy vitatkozzak.
De még mindig furcsának tartom.
- Mi baj? - Majdnem észrevette a kötelet.
- El kell rejteni. - Miért?
Ez csak egy kötéldarab, szokványos dolog egy háztartásban.
Miért kéne elrejteni?
A konyhai fiókban van a helye.
Mrs Wilson? Van egy kis pezsgő a jégen.
- Csak nem adunk nekik pezsgőt? - De igen.
Ha ez egy ilyen parti lesz, akkorjobb, ha rendbe szedem magam.
Mr Cadellnél csak rendkívüli alkalmakkor van pezsgő.
Bár ami azt illeti, egyszer az én születésnapomra is koccintottunk.
Ma este alkalma lesz felfrissíteni ezt az élményt.
Szabad?
- Jön Mr Cadell. - Ő, Istenem.
Mr Cadell nagyon rendes ember.
- Rupert eljön? - Igen, úgy emlékszem, mondtam is.
Nem, nem mondtad.
Néhányan talán azt mondják, hogy egy kicsit furcsa, de én mindig...
Megengedné, hogy befejezzem?
Azt hittem, kedveled Rupertet.
- Igen. - Hát akkor?
Rupert Cadell az egyetlen ember, aki gyanút foghat.
Ő az, aki ezt művészi szemszögből értékelni tudná.
- Ettől oly izgalmas. - Engem meg halálra rémít.
Kérlek, ne emeld fel a hangod.
A többiekkel túl könnyű lett volna, és túlságosan unalmas.
Ami Rupertet illeti, egyszer arra gondoltam, őt is be kellene venni.
- És miért nem hívtad? - Nem elég jók az idegei.
Intellektuálisan beleférne, de egy kicsit túlságosan finnyás.
Képes kitalálni, csodálni, de cselekedni soha.
Mi fölötte állunk. Bátrak vagyunk, Rupert viszont nem az.
Mr Cadell bátorsága miatt nyomorodott meg a háborúban.
Belelóg az ingujja a zellerbe.
- Itt vannak. Készen állunk? - Amennyire csak lehet.
Ne foglalja le magát annyira a zongorával, hogy ne is egyen.
És ne engedje, hogy felzabálják a pástétomot, amíg nem vett belőle.
Reméljük, siker lesz. A tálcám!
Vigye ki a konyhába. Én megyek ajtót nyitni.
Nem lenne ez a kapkodás, ha megtartották volna az asztalt...
Kezdődik az előadás.
- Helló, gyere be. - Hogy vagy, Brandon?
Jól. Csak tedd oda a kalapod. Elég régen volt, hogy...
Ezért reagáltam olyan hülyén a telefonon. Egy kicsit meglepődtem.
- Kenneth. De jó újra látni! - Téged is.
- Hogy vagy mostanában? - Semmi különös. És te?
Próbálok felkészülni a vizsgákra. Át akarom ismételni a többiek előtt.
- Én jöttem elsőnek? - Igen.
- Mindig túl korán érkezem a partikra. - Mert mindig pontos vagy.
Mrs Wilson, pezsgőt!
Csak nincs valakinek születésnapja?
Ne nézz olyan aggódóan, Kenneth. Majdnem pont az ellenkezője.
Az ellenkezője?
Phillip vesz átmenetileg búcsút a világtól.
Hová mégy?
Brandon mamájához egypár hétre.
- Be kell, hogy zárjanak. - Mit?
Hogy biztosan gyakoroljon napi hat órát.
- Összehoztam neki egy fellépést. - A Városházán.
- Remélem, lenyűgözöd őket. - Köszönöm.
Nagyon dekoratív.
Gondolja?
- Hé. - Mi van?
- Kitüntetettnek érzem magam. - Miért?
Úgy látszik, ez egy elég szűk körű búcsúparti.
Igazából két legyet ütünk egy csapásra.
A parti Mr Kentleynek is szól.
- David apjának? - Igen.
David is itt lesz?
- Természetesen. - És ki jön még?
Senki, akit ne ismernél.
- Kentleyék, Janet Walker... - Janet?
Igen. Gondoltam, örülsz, hogy találkozol vele.
Vagy mégsem?
Janet és én már nem járunk együtt.
- Nem tudtad? - Ne haragudj, de nem.
Te tudtad, Phillip?
Hallottam valami pletykát, de én soha nem figyelek az ilyesmire.
Pedig jó lett volna.
- Miért? - Janet és David...
Helló, Mrs Wilson.
Szabad?
Ne búsulj. Van egy érzésem, hogy az esélyeid jobbak, mint gondolnád.
- Mire gondolsz? - Janetre.
Helló, édes. Angyal.
Ővatosan a hajammal! Őrákig csinálták.
- Isteni illatod van. Mi ez? - Tőled kaptam tavaly Karácsonyra.
- Tudtam, hogy jó az ízlésem. - Igen. Nagyszerűen nézel ki.
Elmúlik, mire itt mindent kifizetek.
Ez most vicces volt? Soha nem tudom.
Ha vicces próbálok lenni, akkor mindig elrontom.
Phillip, édesem.
Hát, mit hallok rólad és a Városházáról?
Fogadok, hogy csak átversz minket, és a végén szörnyű
híres leszel.
Azt hiszem, ti már találkoztatok.
- Helló, Ken. - Helló, Jan.
Ez lenyűgöző volt, nem? Kifogytam a poénokból.
Mit szólnál egy kis pezsgőhöz?
Szia, pezsgő.
Látod, mit értek azon, hogy vicces próbálok lenni?
- Hogy vagy? - Prímán. Milyen az új állás?
Mit csinálsz?
Ugyanazt a rovatot írom, hogy hogyan őrizd meg tested szépségét.
- Most éppen kinek? - Egy kis "Allure" című magazinnak.
Kösz, cimbora.
- Ez nem egy új kép? - De igen. Tetszik?
- És mi ez? - Egy új Fiatal Amerikai Primitív.
Nekem egy új fiatal amerikai húgom van.
Hároméves, és az ő dolgai tényleg primitívek.
- Te ronda dög. - Miért?
Nem láttam egy másik új képet az előszobában is?
Nem hiszem. Melyiket?
Ezt.
- Meg tudnálak fojtani. - Mi rosszat csináltam?
Humorod időnként rosszindulatú.
Hogy érted?
- Miért hívtad meg Kenneth-et? - Miért ne?
Tudod, miért ne.
Már ezer éve szakítottunk, és most majdnem eljegyzett a legjobb barátja.
- David? - Igen, David.
Amitől minden kerek.
Bocsáss meg, de nem könnyű lépést tartani a románcaiddal.
Énutánam jött Kenneth, és most Daviden a sor.
És miért kellett átnyergelni Kenneth-ről Davidre?
- Nyilván kellemesebbnek tartom. - Feltétlenül gazdagabb.
Ennél aljasabb már te sem lehetsz.
- Kettesem volt viselkedésből. - Hogy áll az italod?
Hány éve is már, hogy azt mondtam: "Ő, ez csiklandoz"?
- Hallom, Rupert is jön. - Meghívtuk.
- Remélem eljön. Hogy van? - Ő kicsoda?
Rupert Cadell volt a felügyelő tanárunk az iskolában.
A három drágaságé?
A négy drágaságé. Hősiesen próbálkozott David oktatásával is.
- Rupert most könyvkiadó. - Talán tud adni nekem egy állást.
Rupert csak olyan könyvet ad ki, amit szeret, általában filozófiát.
Apró betűk, nagy szavak, nulla forgalom.
Rupert roppant radikális.
Könyvei kiválasztásánál feltételezi,
hogy az emberek nemcsak olvasni tudnak, de gondolkodni is.
- Furcsa fickó, de szeretem. - Mindig is szeretted.
Emlékszem a hosszú beszélgetéseitekre az iskolában.
Az időtlen időkig tudott a Mester lábai előtt ülni.
Brandon valaki lábai előtt? Ki ez a Rupert?
- Hátborzongató történeteket mesélt. - Milyeneket?
Gondolom Kenneth úgy érti, hogy Rupert mennyire nem tűrte a konvenciókat.
Például úgy véli, a gyilkosság bűn a legtöbb ember számára, de...
- Néhányaknak privilégium. - Igen.
Privilégium?
Hagyja csak, Mrs Wilson, Majd én ajtót nyitok.
- Mr Kentley, örülök, hogy eljött. - Köszönöm. Mrs Kentley nincs jól,
ezért a sógornőmmel, Mrs Atwaterrel jöttem, aki most nálunk van.
- Örvendek. - Örvendek, hogy eljöhettem.
Két hete vagyok New Yorkban. Alice egész idő alatt betegeskedett.
Henry pedig állandóan a könyvtárát katalogizálja.
Alkalmanként azért el is olvasom egy-egy könyvemet.
De én látogatóba jöttem. És ez még csak a második partim.
- Gondolom, az igazság kedv... - Hadd segítsek.
- Sajnálom, hogy Mrs Kentley beteg. - Csak meghűlés.
A megfázás nagyon veszélyes is lehet.
Remélem, ágyban van, és sok gyümölcslevet fogyaszt.
- Valóban. - Csak az segít.
Veszélyes a nátha, ebben a melegben? Ezt egyáltalán nem értem.
A két évvel ezelőtti nyáron magam is megfáztam.
- Három hétig feküdtem... - Elnézést. Erre tessék, Mrs Atwater.
...különösen partikon.
Én nem is tudtam.
David.
Nem, tévedés. Ő Kenneth Lawrence.
- Bocsánat. - Nem tesz semmit, Anita.
Kenneth-et gyakran összetévesztik Daviddel még a nem rövidlátók is.
Az utóbbi időben nem volt alkalmunk a hasonlóságot tanulmányozni.
- Tanul? - Próbálok, uram.
Akkor ez csak fizikai hasonlóság.
- Gondolom ismerik Miss Walkert. - Janet, kedvesem.
Épp most, mielőtt elindultunk, készültem el a horoszkópoddal.
- Mondja el. - A csillagok nagyon kedvezőek.
Aztjelzik, hamarosan összeházasodik
egy magas, szőke fiatalemberrel, akinek egy nagyszerű apja van.
- Anita, ezt én mondtam el egy hete. - Lehet, hogy beszéltél róla.
- De a csillagok igazolták. - Csodálatos.
Bemutathatom Mr Phillip Morgant?
- Örvendek. - Megsérült a keze.
- Ez csak egy vágás. - Mi történt?
Semmi. Az üveg el volt repedve, és eltört.
- Hozhatok egy kis pezsgőt? - Nagyon jól esne.
Apa mindig szokott egy pohárral inni délelőtt 11-kor.
De Henry nem szereti.
- Mr Kentley, önnek is hozhatok? - Inkább Scotchot kérek, sok vízzel.
- David itt van? - Azt hittem, együttjönnek.
Azt mondta, majd itt találkozunk.
- Honnan telefonált? - A szobalány beszélt vele.
A klubban volt, tanult a tenisz-vizsgájára.
Davidnek nem kell tanulnia. Túl okos.
- David azértjól csinálja! - Köszönöm.
- Hogy van Mrs Kentley? - Mint mindig. Most éppen a nátha.
Remélem, David hamarosan jön. Az anyja szeretné, ha felhívná.
David az egyetlen gyermeke, Mr Kentley.
Nekem is, de azért én még nem esek kétségbe, ha felnő.
Majd én megmondom neki, hogy késik.
- Ne kényeztesd. - Lehet, hogy David beugrott hozzá.
Használhatnám a telefont?
- A hálószobában van. - Milyen kényelmes!
- Készen állnak még egy körre? - Én igen.
Köszönöm, igen.
Mily elbűvölő ember! Bár David gyakrabban látogatná.
Igen. Megyek, és felhívom.
Kenneth, túl sok a levegő a poharadban.
- Az enyém OK. - Bevinnéd ezt Janetnek?
Hogyne. Miért?
Különösebb oka nincs. Az ő pohara. És bement a hálóba.
- Szeretnéd, ha David most bejönne? - Nem, az túl nagy sokk lenne.
- Mikor született? - Július 14-én.
- Ebből meg tudná jósolni a jövőmet? - Én csak amatőr asztrológus vagyok.
- De biztosan jó. - Hát, megteszem, ami tőlem telik.
Azt szeretné tudni, hogy sikeres lesz-e a koncertje?
- Igen. - Na lássuk csak.
Július 14-én született.
Akkor maga Rák. Maga a Hold gyermeke.
Nagy hatással van önre a hold. Megnézhetném a kezét?
Tudja, hogy hány órakor született?
Nem.
Jó ujjak, szépek, művésziek.
És a koncert?
Ezek a kezek hírnevet hoznak önnek.
Ma nagyon szerencsés embernek tartom magam.
- Kéznél vagyok a nagy megnyitásra. - Mire?
- A gyűjteményének, hogy úgy mondjam. - Persze.
Játszani fog? Nagyszerű!
- A felesége mindenkit üdvözöl. - David nem volt ott?
Nem. De biztos, hogy egy perc, és megjön.
- Javult a stílusod, Phillip. - Rupert.
Már kezdtem azt hinni, hogy el sem jön.
Annál azértjobban ismersz.
Mrs Atwater, bemutathatom Mr Rupert Cadellt?
Örvendek.
- Mr Kentley. - Üdvözlöm.
A somerville-i tanár?
- Az voltam. - Biztos a fiamat is tanította.
- Megtisztel. Örvendek. - Helló, cimbora.
- Miss Walker. - Honnan tudta?
- Brandon mesélt magáról. - És jókat mondott?
Lehet önről mást is mondani?
Nézd, a kis Kenneth Lawrence, hogy megnőttél!
- Helló... - Kenneth, már nem kell eltűrnöd!
Rupert, semmit sem változtál. Örülök, hogy újra látom.
- Miért? - Nos...
Ne aggódj. Jó téged újra látni.
Ez meg itt feltűnően hasonlít a pezsgőre.
- Mert az. - Egy nagyon jó pezsgő.
- És mi lenne az alkalom? - Elmondtam telefonon.
Úgy indult, hogy Mr Kentley számára tartjuk, az első kiadások ürügyén.
Most Phillip és én vidékre megyünk...
- Igen, ezt is mondtad. - Tényleg?
Így gondoltam, legyen ez egy búcsúparti Phillipnek.
- Tehát ezért a pezsgő. - Igen.
- Értem. - Ez így igaz.
Régen is mindig dadogtál, ha izgatott voltál.
Azt hiszem, mindig izgulok egy kicsit, ha partit adok.
- Tényleg? - Mr Cadell.
Mrs Wilson.
Hát itt mi van?
- Vettem olyan pástétomot, amit szeret. - Már nem szeretem.
Nem, csak ugratom.
- Maga szörnyű. - Köszönöm.
Kezdjék felvágni. A többi is mindjárt itt lesz.
Mr Brandon, megtaláltam.
Fogalmam sincs, mit veszíthetett el.
Csodálatos, Mrs Wilson.
Lehet, hogy feleségül veszem.
Istenien néz ki. Remélem, David is megjön már.
- Hol van David? - Nem tudom.
Túl sokat késik, Mr Kentley kezd bosszankodni.
- És ön? - Én? Éhes vagyok.
Brandon, ez micsoda?
- "Cassone, " Olaszországból. - Azt kérdezem, amiről esszük?
Könyvtárat csináltam az étkezőből.
A szekrénynek is találsz új funkciót.
Egy mindig előkerült a kollégiumban a te esti meséidben is.
"A Fagyöngy Ág", ez volt a kedvenc meséd, ugye?
- Miről is szólt? - Nem emlékszem, hogy kezdődött.
- Egy fiatal lányról szólt... - Egy menyasszonyról.
Aki az esküvő napján játékból elbújt a szekrényben.
Sajnos, rugós zár volt rajta.
Ötven év múlva találták meg a csontvázát.
- Ennyire azért nem lennék játékos. - Parancsoljatok.
Ha már a csontvázról volt szó, láttátok az új darabot a Stranden?
- Nagyon tetszett. - Igen? Nagyszerű.
Nekem nem tetszett az új lány. Határozottan Skorpió.
De a ruhája mesés.
- Egyszerűen isteni. - Abszolút mennyország.
- Meg kell, hogy nézzem. - Én rajongok James Masonért.
- Jó benne? - Félelmetesen.
Olyan vonzóan gonosz. Taurus, a bika.
Nagyon csökönyös. De valamit be kell vallanom.
Tudják, azt hiszem Masont legalább annyira szeretem, mint Errol Flynnt.
- Én inkább Cary Grantre szavazok. - Én is.
Capricorn, a kecske. Ahogy ugrik! Isteni.
És annyi... mmm.
- Bizony! - Rém jó volt Bergmannal is.
Mi is volt a címe? "Valaminek a valamije."
Nem, az egy másik. Ez egyszerűen csak "Valami" volt.
- Tudja, ez egy olyan... - A nyelvem hegyén volt.
Nekem is. De biztos, hogy csak "Valami" volt a címe. Tetszett.
- És Bergman. - Ő egy Szűz típus.
- Tudják, mint mindegyikük. - Én annyira szeretem.
Én egyszer a moziban Mary Pickfordot láttam.
Megőrültem érte. Magának is tetszett?
Egy Szűz típus, mint az összes többi.
- Mit látott benne? - Már nem emlékszem.
"A Valami-Valami"-t.
Vagy csak az egyszerű "Valami"? Valami olyasmi.
Nem hiszem el, hogy tényleg elment a moziba.
A helyében óvatosabb lennék a pástétommal, kedvesem. Kalória!
Phillip, segítenél Mrs Atwaternek?
Üljön le, Mrs Atwater. Majd én behozom.
Nagyon köszönöm, drága fiam.
El nem tudom képzelni, mi tarthatja fel Davidet.
Csak a hétvégére jött a városba, és David nagyon népszerű.
- Hadd segítsek. Fehér vagy barna? - Adjál neki mind a kettőből.
- És te? - Én ezt nem eszem.
Még soha nem hallottam, hogy valaki ne enné a csirkét!
És te, Brandon? Te már biztosan hallottál ilyet.
- Miért nem eszel, Phillip? - Csak, nem kérek.
Kell, hogy oka legyen. Freud azt mondja, mindennek oka van.
Nincs semmi ok, Janet.
Ha jól emlékszem, az igazi ok elég furcsa.
Ugye, Brandon?
- Tudtam, hogy kell oknak lennie. - Semmiség.
- Izgalmas. - Rajta, Brandon.
Három évvel ezelőtt történt Connecticutban.
Anyámnak van ott egy háza.
Csirkét akartunk enni, ezért átmentünk egy farmra.
Gyönyörű, késő tavaszi vasárnap reggel volt.
A völgy túloldalán a templomban harangoztak.
Mindeközben Phillip kitekerte két-három csirke nyakát.
Ezt a munkát általában nagy szakértelemmel végezte.
De azon a reggelen talán túl könnyed volt a keze,
mert az egyik csirke hirtelen fellázadt.
- Mint Lázár, felemelkedett... - Hazugság!
Ez nem igaz.
Soha nem öltem csirkét.
Én soha nem fojtottam meg egy csirkét sem, és ezt te is tudod!
Bocsáss meg, csak viccesnek tűnt, aztán,
hogy ti ketten mennyit dumáltatok egy öreg, halott csirkéről.
Sajnálom. Nevetségesek és durvák voltunk.
Bocsánatot kérek a kettőnk, és a történet nevében is.
- Akkor vége is van? - Sajnálom, Rupert.
Milyen kár!
Egymást is megfojthattátok volna a csirkék helyett.
- Mr Cadell, kérem. - De egy férfi becsületéről volt szó.
Úgy gondolom, egy gyilkossághoz legalább olyan jó indíték
egy csirke, mint egy nő, vagy a pénz,
vagy bármely szokványos ok, amely minden képzelőerőt nélkülöz.
Ön nem helyesli a gyilkosságot, Rupert, ha megengedi.
Szabad, és helyeslem. Gondoljon a problémákra, amit megold.
Munkanélküliség, szegénység, sorban állás színházjegyért.
Mondhatom, szörnyű volt,
amíg jegyet tudtam szerezni az új musicalre, mi is a címe?
- Tudja. - "Valami" a hogyishívjákkal?
A mutatóujj óvatos nyomást gyakorol a ravaszra,
és máris öné két hely az első sorban a szép lövésért.
Gondotjelent bejutni a legkiválóbb éttermekbe?
- Félelmetes. - Egyszerű ügy.
Villan a penge, asszonyom, szíveskedne átlépni erre...
Csak lépje át a főpincér tetemét.
Köszönöm, ez az ön asztala.
Micsoda humor!
Van egy szállodai portás, akit le tudnék szúrni.
Sajnálom, a szállodai alkalmazottak szurkálása tilos.
Ők a "lassú kínzást követő halál" kategóriába tartoznak,
mint a madárrajongók, kis gyermekek és a sztepptáncosok.
A háztulajdonosok egy külön ügy. Lakást keres?
Hívja fel Miss Levélnehezéket a Tompa Eszközök Osztályán.
Micsoda isteni ötlet.
Ha céljai úgy kívánják, akkor...
- De így mind megölnénk egymást. - Nem.
Végül is a gyilkosság művészet, vagy annak kellene lennie.
Nem tartozik a hét élő művészeti ág közé, de attól még az.
És mint ilyen, az elkövetés kiváltságát fenn kellene tartani
azon néhánynak, akik tényleg kiemelkedő egyéniségek.
És az áldozatok: alacsony rendű lények, akik élete nem számít.
Nyilvánvalóan.
Nem osztom azon szélsőségesek
véleményét, aki szerint az egész év nyílt szezon a gyilkosságra.
Én amellett vagyok, hogy legyen...
Torokmetszési Hét,
vagy Fojtogatás Napja.
Ez vélhetően a közelgő szenilitás jele,
de én nem igazán értékelem ezt a morbid humort.
- A humor nem volt szándékos. - Ugye nem komolyan beszél.
- De igen. - Csak ugratnak engem.
Nem. Miből gondolja?
Az a nézet, hogy a gyilkosság a felsőbbrendűek művészete...
Szezonban.
- Most már tudom, hogy nem komoly. - Én egy nagyon komoly fickó vagyok.
Akkor ki dönti el, hogy egy emberi lény alsóbbrendű,
és ezért alkalmas áldozat?
- Néhány kiválasztott, aki elköveti. - És azok kik lennének?
Én, Phillip,
esetleg Rupert.
Sajnálom, Kenneth, nem vagy benne.
- Komolyan beszélek. - És mi is.
A néhányak intellektuálisan oly mértékben felsőbbrendűek,
hogy felette állnak a hagyományos erkölcsi felfogásnak.
A "jó" és a "gonosz" a közönséges ember számára lett kitalálva,
mert szüksége van ezekre.
Egyetért az emberfeletti ember teóriával.
- Igen. - Hitler is.
Hitler paranoiás vadállat volt.
Az ő szuperemberei agyatlan gyilkosok. Mindet felakasztanám, ami még maradt.
De elsősorban azért akasztanám fel őket, mert hülyék.
Felakasztanék minden inkompetens s ostoba embert. Túl sokan vannak.
Kezdd velem. Elég hülye vagyok, még mindig nem tudom, komolyan mondod-e.
Nem akarok többet hallani a lealacsonyító nézeteidről az emberiséget
és a civilizált világ normáit illetően.
- Civilizált? - Igen.
Amit civilizációnak hív, az talán csak képmutatás.
Szerintem Rupertnek megvan az intelligenciája és képzelőereje...
Kérlek, Brandon, elég volt ebből.
Hol vannak a könyvek, amiket előkészítettél Mr Kentleynek?
- Magam is szeretném megnézni őket. - Az étkezőben.
Szeretné most megnézni a könyveket?
Elnézését kérem, uram.
Attól tartok, elragadtattam magam.
Teljesen rendben van.
Azt hiszem, ez egy jó gyűjtemény, az első kiadások.
Szeretném megnézni. De telefonálhatnék előbb?
Beszélnék a feleségemmel. Talán hallotta, mi van Daviddel.
Természetesen, erre tessék.
- Brandon? - Igen?
Túl messzire mentél.
Nem tervezed, hogy leszámolsz egypár alsóbbrendűvel, ugye?
- Szeszélyes típus vagyok. Ki tudja? - Értem.
Azt hiszem, ő határozottan Skorpió.
Mrs Atwater, ön nem nézi meg a könyveket?
Nagyon szeretném.
Lánykoromban elég sokat olvastam.
Mindnyájan csinálunk furcsa dolgokat gyermekkorunkban.
Kenneth, miért nem kapcsolod be a rádiót, vagy teszel fel egy lemezt?
A hangulatos zene sokat segít.
Ez egy alattomos alak, hogy így próbál meg újra összehozni minket.
Mindig ilyesmiket csinál.
- Átmegyek a másik szobába. - Hogy megnézd a könyveket?
Nem, hanem hogy Brandon lásson.
- Érdekel, hogy mit gondol? - Tudom, mit gondol.
Azt hiszi, azért ejtettelek, mert Davidnek nagyobb a bankszámlája.
És akkor miért?
Mert...
Zavar, hogy itt vagyok veled.
Janet.
- Soha nem gondoltad volna, ugye? - Őszintén?
Nem.
Pedig zavar, és ez egyáltalán nem jó.
Azt hinném, te is zavarban vagy.
Miért?
Te rúgtál ki engem, ne feledd!
Brandon oda lenne, ha tudná.
- Mi a baj? - Semmi. Csak gondolkodom.
- Micsodán? - Női hiúság.
- Azért is zavarban vagyok, mert... - Folytasd.
Te és David jó barátok voltatok. Már nem, és ez az én hibám.
- Olyan buta lány vagyok. - Nem, egyáltalán nem.
Akkor biztos csak jól imitálom.
Miért én legyek okosabb mindenkinél, kivéve Davidet?
Daviddel nem játszol?
Vele kikapcsolódom, hála neked.
- Nekem? - Igen.
Az a szomorú vasárnap a Harvardon,
amikor bejelentetted, hogy vége,
David elvitt egyet sétálni.
A földig lógott az orrom.
Nem tudtam előadni a vidám csajt.
Csak leeresztettem, és mindent kiadtam magamból.
Az "igazi én" dolgot.
Hallottad ezt a kifejezést? Hallom magam, ahogy ilyesmiket mondok.
Hol van David?
- Én nem vagyok túl okos. - Miért?
Soha nem vettem észre, hogy te...
Brandon és az ő hangulatos zenéje.
Szereted Davidet, nem?
Igen.
- Akkor nem értem. - Micsodát?
Brandon tett egy célzást.
Arra utalt, hogy van esélyem nálad, mert David kiszállt a versenyből.
Mielőtt ideértem, Brandon tudta, hogy szakítottunk?
- És tudott Davidről is. - Micsoda?
Úgy tett, mint aki semmit sem tud, amikor elmondtam neki.
- Mi folyik itt? - Nem tudom, de rá fogok jönni.
- Brandon? Beszélhetnénk egy percre? - Természetesen.
Miért nem képes békén hagyni az embereket?
Mondd el, mit forgatsz a fejedben!
- Hogy hozzak neked egy kávét. - Hagyjuk a mellébeszélést.
Miért mondtad Kenneth-nek, hogy nem kell aggódnia David és énmiattam?
Ezt én soha nem mondtam.
Erre céloztál, és tudni akarom, hogy miért.
Egyes nők elragadóak, ha dühösek, de te nem vagy az.
- Hagyd abba. - A lovagiasság felüti ocsmány fejét.
- Nem hiszem, hogy David eljön. - Várj, és meglátod.
Soha nem késik ennyit. Nem szokott késni.
Ha valami közbejött, telefonált volna.
Azt hiszem te intézted úgy, hogy ne jöjjön el.
Milyen ügyes tőlem.
Az nem lehet, hogy csak Mr Kentley miatt adjál partit.
Kell még lenni valaminek, ami a te elferdült humorérzékednek tetszik.
Remélem jól érzed magad. Mert én nem.
- Ez tényleg egy lehetetlen alak. - Ne hagyd, hogy kiborítson.
- Valami baj van? - Nem. Janet néha kellemetlenkedik.
Nos, akkor, úgy gondolom...
Hogy értetted, hogy "valami baj van"?
Mindig olyan jól megtervezed a partikat, furcsa, ha valami nem megy.
Úgy látszik, hiányzik neki David.
Ami azt illeti, kezdem már magam is hiányolni.
Mint mindnyájan, nem?
- Két desszert, Mr Cadell? - Egy magának és egy nekem, kedvesem.
Úgy látszik, a többieknek nincs hangulata a fagylalthoz.
Mindenkinek jót tenne, ha lehűtenék kicsit magukat.
Furcsa egy parti ez, persze, nem mintha meglepne.
- Miért nem? - Előre meg lehetettjósolni.
Egész nap izgatottak voltak.
Brandon azt mondja, ő is mindig izgul, ha partit ad.
Ezt most látom először. Általában hagyja, hogy mindent előkészítsek.
Nézzen ide, alig nyúltak a csirkéhez.
- Mi volt ma annyira más? - Mi nem volt?
Mr Brandon őrülten hajtott, hogy terítsem meg az asztalt.
Olyan szépre sikerült.
De amikor elindultam vásárolni,
hirtelen azt mondta, hogy töltsem azzal az egész délutánt.
Az egész délutánt, az után, hogy egész délelőtt őrültekháza volt.
- Mondta, hogy miért? - Biztos egy hirtelen ötlet lehetett.
De amikor visszajöttem, éppen alaposan összevesztek.
Micsodán?
Mr Cadell, még ha tudnám is, gondolja, hogy elmondanám?
- Remélem. - Nem én. Hallgatok, mint a sír.
Nézze a rendetlenséget. Csak megduplázza a munkát.
Ha ezt itt letakarítottam,
el kell tüntetni az összes könyvet,
visszarakni őket a komódba,
ahonnan kivették.
- Miért innen szolgált fel? - Nem az én ötletem volt.
Mindent elrendeztem az étkezőben, és tényleg gyönyörű volt.
De ez itt, ennek nincs...
Még mindig a terítésen lovagol, és hogy innen nem lehet szervírozni?
Ez sokkal kényelmesebb.
Nem kell az embernek átmenni az étkezőbe az ételért,
és visszahozni, hogy itt egye meg.
Úgy tűnik, most a desszertért mentek be.
Mrs Wilson, kérem szolgálja ki a vendégeket. Ne előadást tartson.
Bal lábbal kelt ma reggel, ugye?
- Zavarba ejtő helyzetben vagyok. - Hogy érti?
Úgy tűnik, én vagyok az egyetlen, aki jól érzi magát.
Ön és Mrs Atwater.
Mi folyik itt, Phillip?
Lekapcsolná a lámpát?
- Bocsánat. - Nem szeretem, ha a szemembe világít.
Tudod, Phillip,
ha valaki nem válaszol egy kérdésre, az csak még inkább kíváncsivá tesz.
- Kérdezett tőlem valamit? - Igen, Phillip.
És mi volt az?
Azt kérdeztem, hogy mi folyik itt.
- Egy parti. - Egy elég különös parti.
Mi ez az egész?
Mi az, hogy mi ez? Ne játsszuk már el a Bűn és Bűnhődést.
- Ha tudni akar valamit... - Nyugi, csillapodj.
- Ne hagyd abba. - Kérek egy italt.
Majd hozok. Játssz tovább. Mit kérsz, Scotch?
Nem, brandyt.
Nagyon kedveled ezt a kis számot, igaz?
Bárcsak egyenesen rá tudnék kérdezni arra, amit tudni akarok.
Sajnos én nem tudok semmit.
Én pusztán gyanakszom.
- Azt mondtam... - Hallottam.
- Ez így jó lesz? - Köszönöm.
- Használod ezt? - Néha.
Azt hittem, csak a kezdőknek van.
- Meg kell, hogy mondjam... - Rendben, Rupert, megkérdezem.
Mire gyanakszik?
Elfelejtettem. Hol van David, Phillip?
Nem tudom. Miért?
- Brandon tudja, ugye? - Nem tudok róla.
- Ugyan már! - Miért nem kérdezi meg Brandont?
Megkérdeztem,
de túl elfoglalt a háromszög másik két pontjának manipulálásával.
Miért, Phillip?
Mit akar Brandon kezdeni Janettel és Kenneth-tel?
- Min nevetsz? - Semmin.
Mi az? Nagyon letértem a nyomról?
Semmi nem történik.
Te...
a szokottnál is allergiásabb vagy az igazságra ma este.
Ez volt a második alkalom, hogy nem mondtad ki.
Kösz. És melyik volt az első?
Amikor azt mondtad, hogy soha nem fojtottál meg csirkét.
Össze van zavarodva.
Brandon egy gyenge vicc kedvéért találta ki az egészet.
Nem, ez nem így van.
És ha alaposan utánagondolsz, rájöhetsz, hogy tudom, nem igaz.
Egy évvel ezelőtt fenn voltam a farmon, emlékszel?
Az egyik reggel láttam, ahogy bemutatod kézügyességedet.
Egész ügyesen tekerted ki a nyakukat.
Én csak arra gondoltam, hogy Brandon története nem igaz.
Nem úgy értettem, hogy soha nem öltem csirkét.
Úgy gondoltam, nem volt helyénvaló evés közben.
Mondhattad volna ezt is. De most nem eszünk. Miért hazudtál nekem?
- Nem szeretek beszélni... - A fojtogatásról?
- Én nem tudok játszani. - Szeretném, ha megtartaná őket.
Ez igazán nagylelkű öntől.
Tudom, hogy ön jobban értékeli nálam az első kiadásokat.
- Nagyon kedves tőled. - Mi baj?
- Gyere vacsorázni... - Mi baj van?
Nem akarod, hogy Mr Kentley megkapja a könyveket?
- Nem érdekel. Én csak... - Mi?
Elég ügyetlenül vannak összekötve.
- David tud magára vigyázni. - De ezt egyszerűen nem értem.
Eddig, ha bármi visszatartotta, mindig telefonált.
Igen. Engem is mindig piszkált, hogy legyek pontosabb.
Ma már rám sem ismernél. Új nő lett belőlem, pontos, mint az óra.
Ez nem nagyon nőies.
Inkább adok a jómodorra, mint a nőiességre.
Henry, pont úgy hangzol, mint apa.
Emlékszem, egyszer, amikor David még otthon volt...
Ne nyugtalankodj, Phillip.
- Rupert rájött valamire. - Nem hiszem.
Muszáj innom egyet.
Vedd le a kezed a karomról.
És soha többet ne mondd nekem, hogy mit csináljak, és mit ne.
- Ez nem tetszik, és... - Halkítsd le a hangod.
Remélem, nem borítottam ki Phillipet.
Nem, valószínűleg csak keveri az italt.
- Te is elég felindultnak látszol. - Tényleg?
Igen, úgy látszik, valami mindkettőtöket zavar.
- Valami, ami... - Bocsásson meg, uram.
Egy hölgy keresi telefonon Mr Kentleyt vagy Mrs Atwatert.
Ez Alice lesz. Beszélek vele.
A hallon át, balra, kedves. Az első hálószoba.
Mr Kentley, gondolja, hogy David otthon lehet?
Nem tudom. Remélem.
Nem akarok senkit idegesíteni, de ha otthon lenne,
ő hívna, és nem Mrs Kentley.
- Ugye, Brandon? - Honnan tudjam?
David mindig udvarias is volt, nemcsak pontos.
Nem változott meg.
Persze, ha nincs otthon, akkor hol lehet?
Nem tudom.
Rengeteg helyen lehet.
- Mint például? - A klubban, vagy Bradley partiján.
- Lehet, hogy elment Janethez. - Miért?
Hogy ő hozza el.
Hazaszóltam, miután Mrs Kentleyvel beszéltem.
- Nem volt ott? - Nem, de azért hagytam üzenetet.
Talán rájöhetnénk, hogy hol van,
ha tudnánk, hol volt délután. Mit gondoltok?
Fogalmam sincs, hogy hol volt.
Segítene, ha megtudnánk?
Úgy gondolom.
Úgy tudom, a klubba ment ma délután.
- Tudom, hogy odaért. - Honnan?
Valaki telefonált egy üzenettel, hogy itt találkozzunk Daviddel.
- Tudja, ki volt az? - Nem.
Nyilvánvaló, hogy David összefutott valakivel, és megváltoztatta tervét.
- Te nem voltál ott, ugye, Kenneth? - Nem. Bárcsak ott lettem volna.
Gondolom, te, vagy Brandon sem volt ott?
Nem.
- Mi a partira készülődtünk. - Sok mindent kellett csinálni?
- Tudja. - Igen. Látom.
Ma nem is beszéltetek Daviddel?
Nem. Miért kérdezi?
Gondoltam, telefonált, hogy szóljon, késni fog.
Nem telefonált.
Nem beszéltünk Daviddel, mióta meghívtuk a partira.
- Ez érdekes. - Hogy érti?
Azt hiszem hallottam, amikor David Phillippel beszélt reggel.
- Valóban? - Igen, megfeledkeztem róla.
A partiról beszéltetek?
Igen, az időpontban akart biztos lenni.
Várjon, majd én segítek.
- Köszönöm, Mr Cadell. - Nem kell, Mrs Wilson.
A könyveket holnap rakja vissza, amikor bejön reggel.
Reggel nem jövök.
Attól tartok, kelleni fog. Most hagyja a könyveket.
Rendben van.
Henry, Alice egy szót sem hallott David felől. Teljesen kikelt magából.
- Jobb, ha beszélek vele. - Már letette.
Úgy elkezdett sírni! Aggódom érte.
És mit mondott?
Többször is felhívott minden helyet, ahol csak lehet.
És most azt hiszi, biztos baleset érte.
- Kéri, hogy hívd a rendőrséget. - A rendőrséget?
Anita, nem hiszem, hogy erre szükség lenne.
David már nem gyerek.
Biztos vagyok benne, hogy jól van. Én...
Azt hiszem, jobb lenne hazamennem. A feleségemnek szüksége van rám.
- Ez nem jellemző Davidre. Ő... - Természetesen. Megértem.
- Önnel mehetek, Mr Kentley? - Köszönöm, Janet.
Összeszedem a dolgait.
- Mr Kentley, a könyvei. - Ő igen.
El sem mondhatom, mennyire sajnálom.
Hívjon, amint hall Davidről.
Biztos, hogy előkerül a drága gyermek.
- Janet? - Igen?
Aligha ez a jó idő erre, de örülök, hogy őszintén tudtunk beszélni.
Én is, és biztosan David is fog.
Helyes.
Miért nem jössz velünk?
Kérlek.
- Köszönöm. - Ez a tiéd, Janet?
Igen, de kézben viszem. Kösz.
- Veszem a kalapomat. - Janettel mész?
- Igen, mind együtt megyünk. - Mitjósoltam?
Jó éjszakát, Mr Kentley. Remélem Mrs Kentley hamarosan jobban lesz.
- Köszönöm. - Hívjon fel, amikor hall Davidről.
Igen. Búcsúzzon el nevünkben Philliptől is.
Mrs Atwater, nagyon köszönöm, hogy eljött.
Köszönöm, hogy eljöhettem.
Sajnálom, mennünk kell. Viszlát.
Jó éjt.
Az nem a magáé.
- Sajnálom, hogy elrontottuk. - Nem lehetett elrontani.
Úgy értem, hogy ilyen korán elmegyünk.
Jó éjszakát. Csak óvatosan a lépcsőn, Anita.
- Köszönöm, Mrs Wilson. - Jó éjt, Mr Cadell.
- Ön is elmegy? - Igen, muszáj. Jó éjt.
Jó éjszakát.
Segíthetek a könyvekkel, Mr Kentley?
Köszönjük a szép estét. Jó éjt. Nagyon kedves volt.
Ez a parti tényleg megérdemli, hogy emlékezetes maradjon.
Ugyan, vége van. Szebben nem is mehetett volna.
De igen, Rupert nélkül.
Ő segített mindent elmondanom azoknak a hülyéknek.
Ő adta meg a partinak azt a jelleget, amit vártam.
Milyen jelleget?
A kotnyeleskedést, szimatolást, vagy csak egyszerű kíváncsiskodást?
Állandóan faggatott engem.
- Miről? - Nem érdekes.
El voltál foglalva, hogy szervezd a többi kis részletedet.
- Milyen részletet? - Ahogy a könyveket összekötötted.
Azt hiszem, az csodálatos volt. Nem tetszett?
Nem, a legkevésbé sem. Mindent tönkre fogsz tenni.
Csöndesen. Mrs Wilson még itt van.
- Elhatároztad, hogy berúgsz, ugye? - Részeg vagyok.
És pont annyira gyerekes, mint amikor hazugnak neveztél.
- Nem kellett volna elmondanod. - Miért hazudtál?
Muszáj volt.
Vetted már egyszer is a fáradtságot, hogy megértsd, más mit érezhet?
- Nem vagyok szentimentális... - Nem arra gondolok.
Semmi nem számít, kivéve, hogy Mr Brandon élvezte a partit.
Mr Brandon adta a partit.
És Mr Brandonnak kitűnő estéje volt.
Nekem meg egy rohadt estém.
Igyál tovább, és akkor a reggeled még rosszabb lesz.
Ha másnapos leszek, az legalább mind az enyém lesz.
Gondolkoztam.
Megérdemlünk egy igazi szabadságot. Hová szeretnél menni?
Vissza kell jönnünk ide néhány napra, különben úgy néz ki...
Imádkoztam, hogy felébredjek, s kiderüljön, hogy még nem tettük meg.
De miért?
Halálosan félek, Brandon. Azt hiszem, el fognak kapni minket.
Nincs rá esély. Volt, de már nincs.
Miért, mi...
Maga az, Mrs Wilson?
Igen. Kérek egy kulcsot, hogy be tudjak jönni takarítani,
ha még mindig úgy van, hogy ma éjjel utaznak a farmra.
- Persze, hogy megyünk. - Nagyszerű.
Nem néznek ki túl jól, egyikük sem.
Rám is rám férne a pihenés,
de akarom, hogy mindketten jó állapotban térjenek vissza.
- Úgy lesz. - Akkor megyek. Érezzék jól magukat.
Ne felejtsenek el írni.
És viselkedjenek rendesen.
Kit hívsz?
Csak a garázst.
Itt Mr Brandon Shaw beszél. Kiküldené a kocsimat, kérem?
Most azonnal. Köszönöm.
Jobb, ha behúzzuk a függönyt.
Ki az?
- Ki az? - Biztos az ember a garázsból.
Ahhoz még nem telt el elég idő.
Akkor Mrs Wilson felejtett el valamit.
Brandon, nem tehetnénk úgy, mintha nem lennénk itthon?
Úgy, hogy ég az összes lámpa? Nyiss ajtót, Phillip.
Ki az?
Rupert.
Fel akarjönni. Azt mondja, itt hagyta a cigarettatárcáját.
- Hadd jöjjön. - Hazudik! Rájött!
- Menj vissza a telefonhoz. - Nem én.
- Menj vissza a telefonhoz. - Nem tudok.
- Visszamész. - Nem. Mindent tud!
Fogd már be!
Rupert? Jöjjön fel.
Nem, persze hogy nem.
Csak be van állítva már egy kicsit.
Nem, de egy percen belül megtaláljuk.
Rendben.
Phillip, figyelj ide.
Rupertjön felfelé. Össze kell szedned magad.
Hallottad?
Igyál még egyet, ha kell,
de fékezd magad, és tartsd a szádat.
Öt perc, és vége.
Nem tudom, mennyit tud Rupert,
de garantálom, hogy öt perc múlva már kint lesz, vagy így, vagy úgy.
Erre az öt percre össze kell szedned magad.
Idehallgass.
Nem hagyom, hogy miattad, vagy bárki más miatt, elkapjanak.
Most már senki nem állhat az utamba.
Nincs megtöltve, ugye?
- Ne haragudj, hogy zavarlak. - Nem zavar.
Tudtam, hogy elmentek ma este. Nem akartam a tárcám nélkül maradni.
Helló, Phillip. Nem akartam rád ijeszteni az este.
Attól félek, Phillip egy kissé antiszociális ma este.
- Arra gondoltam, talán... - Van ötlete, hol hagyta a tárcát?
Sajnos nincs.
Nem vall rám, hogy elfelejtem, ugye?
Egy pszichoanalitikus azt mondaná, biztos nem is felejtettem itt.
Tudat alatt, de szándékosan hagytam itt, mert vissza akartam jönni.
De...
- Miért akarnék visszajönni? - Igen, miért?
Társaságunk öröméért, esetleg még egy italért?
- Kaphatok egyet az útra? - Persze. Rövidet?
Nem, jobban szeretnék egy hosszút.
Persze. Phillip, csinálnál Rupertnek egy italt?
Lássuk csak, úgy emlékszem, amikor utoljára még megvolt a tárca,
akkor ott voltam.
Éppen a szekrényt akartam kinyitni Mrs Wilsonnak, amikor átjöttél.
És aztán?
Azt hiszem, én...
Kíváncsi vagyok, hol lehet.
Itt van, pont ahol hagytam.
Elnézést kérek. Nagyon sajnálom.
Azért még megkaphatom az italt?
Persze.
- Tényleg nem bánjátok? - Nem. Miért kéne?
- Lehet, hogy... - Mi?
- Fáradtak vagytok. Biztos, hogy OK? - Azt mondta, megkapja.
Ne törődjön Phillippel.
- Sajnos, néhány pohárral többet ivott. - Miért ne?
Végül is, ez egy parti volt.
Nagyon kellemes itt ücsörögni, jó itallal, jó társaságban.
Örülök.
- Nem akarok útban lenni. - Hogyan?
- Tudom, hogy dolgotok van. - Mire gondol?
A csomagolás. Connecticutba mentek még ma este, nem?
- Igen, de már össze vagyunk pakolva. - Értem. Minden készen áll.
Minden, egy vendégtől eltekintve, akitől meg kell szabadulni.
Megyek már,
ahogy befejeztem az italomat.
Nem kell sietni, Rupert.
Köszönöm. Szívesen maradok egy kicsit.
Talán még ki is kísérlek benneteket.
Mindig utáltam otthagyni a partit,
különösen, ha az este szokatlanul stimuláló,
vagy furcsa, mint a mai.
Hogy érti, hogy "furcsa"?
Azt mondtam, "furcsa"?
Gyakran a hangzás, és nem az értelem szerint választunk szót.
Nem tudom, pontosan mit értettem,
hacsak nem Davidre gondoltam.
- És Davidben mi volt furcsa? - Hogy nem került elő.
Ugye, nem hiszed, hogy történt vele valami?
- Mi történhetett volna? - Elüthette egy kocsi.
- Fényes napvilágnál? - Igazad van, elfelejtettem.
Biztos, hogy még nappal történt.
Mi történt nappal?
Akármi, ami Daviddel történt.
Valószínűleg semmi.
De akkor hol van?
- Mi az ön feltevése? - Az enyém?
Én Janetét fontolgattam.
- Nem tudtam, hogy van neki. - Dehogynem.
Véletlenül meghallottam Janetet.
Azt hiszi, te raboltad el, hogy megakadályozd, hogy eljöjjön.
Janet össze-vissza beszél, de az ön véleménye mindig érdekelt.
Gondolja, hogy elraboltam Davidet?
Ez egy olyan csíny, ami az iskolában mindig is vonzott téged,
az élményért, az izgalomért, a veszélyért.
De ezt sikeresen kivitelezni most lényegesen nehezebb lenne.
- Megtalálnád a módját. - Hogyan?
Tételezzük fel, hogy a helyemben van.
Hogyan távolítaná el Davidet az útból?
- Te ebben jobb vagy, mint én. - Mit tenne a helyemben?
Ha meg akarnék szabadulni Davidtől,
meghívnám egy italra a klubba, vagy egy csendes bárba.
Vagy ami még jobb, ide hívnám.
- Akkor senki sem látna vele együtt. - Ez jó. Én nincs tanú?
És azután?
Hát...
Lássuk csak.
A megfelelő időben David megérkezik.
Lassan kimennék a szobából a hallba.
Üdvözölném, elmondanám, milyen jól néz ki, meg ilyesmit,
és elvenném a kalapját.
Aztán behoznám őt ide,
közben semmiségekről beszélgetnék, hogy felengedjen,
valószínűleg ajánlanék egy italt,
és akkor leülne.
Az egészet úgy intézném, hogy nagyon kellemes legyen, érted?
Phillip talán zongorázna.
Ha jól emlékszem, David elég erős alkatú.
Le kellene ütni.
Így óvatosan a szék mögé kerülnék, és valamivel fejbe vágnám.
A teste előre esne, le a földre.
És aztán hová tenné?
Hát...
Lássuk csak.
Azt hiszem, megkérném Phillipet, segítsen kivinni a szobából,
le a hátsó lépcsőn, és ketten együtt betennénk őt az autóba.
Meglátnák. Ön maga mondta, ha valami történt,
annak fényes nappal kellett megtörténnie.
Igazad van. Elfelejtettem.
Keresnem kellene egy helyet, ahol sötétedésig elrejthetem.
Igen, de hol, Rupert?
Igen, hol?
Macska és egér! Macska és egér!
- Melyik a macska, és melyik az egér? - Ebből elég.
- Törődj a magad dolgával. - Elég volt.
Törődj a magad dolgával.
Ez tényleg nem az én dolgom. Nem én vagyok az ápolója.
Mivel ilyen állapotban van,
tényleg nincs sok értelme, hogy itt maradjon.
Hacsak,
nem azértjött vissza, hogy a tárcáján kívül mást is találjon.
Hogy kitaláljam, tényleg megszabadultatok-e Davidtől?
- Igen, erre gondoltam. - Romantikus vagy, épp mint Janet.
Egy pillanatig sem hiszem, hogy elraboltátok Davidet.
Janet beültette a bogarat a fülembe, de meg sem említettem volna,
ha nem lapulna ott a zsebedben a félelem a leleplezéstől.
- Micsoda? - Az egy pisztoly, ugye?
Ez keltette fel a gyanakvásomat.
És az igazat megvallva, egy kicsit meg is ijeszt.
Borzasztóan sajnálom, Rupert. Nem hibáztatom, itt van.
Le kell vinnem magammal vidékre.
Több betörés is történt, és anyám egy kicsit ideges.
- Kész vagy, Phillip? - Rendben vagyok.
Hallottad, mit mondott Rupert a fegyverről? Azt hitte...
Érdekes, hogyan lehet egyszerű tényekből vad fantáziálást felépíteni.
- Mind ezt csináljuk, igaz, Phillip? - Igen.
Különösen egypár ital után. A magáé milyen, Rupert?
Azt hiszem, én is indulok.
Phillip, a friss levegőn jobban fogod érezni magad.
Nem lesz nagy forgalom, hamar odaérünk.
Gyönyörű az éjszaka, szép időben fogsz vezetni.
Szinte már szeretnék veletek menni. Biztos nagyon izgalmas lesz.
Az éjszakai vezetés mindig az,
de most együtt utazni veled és Phillippel
további izgalmas feszültséget ígér.
Igazad volt, Phillip.
A könyvek tényleg ügyetlenül lettek összekötve.
Rájött. Rájött!
Tudja.
- Majd én elintézem. - Nem, azt nem fogod.
Éppolyan gyorsan megöllek téged is, mint őt. Még gyorsabban is.
Ezt akartad tehát, hogy valaki más is tudja.
Hogy lássa valaki, milyen briliáns is vagy, éppen mint az iskolában.
Mondtam, rá fog jönni, de te ragaszkodtál, hogy itt legyen.
És most lebuktunk.
Te kényszerítettél rá. Utállak mindkettőtöket.
- Hülye részeges. Bocsánat. - Nem tesz semmit.
Ha tényleg ölni akarsz, nem véted el, ilyen közelről nem.
Nem akarta megölni magát.
Nem tudja, mit csinál, mint ahogy azt sem tudta, mit beszélt.
Nem akartam, hogy megtudják, de kezd alkoholistává válni.
Odamennél, kérlek?
Phillip részeg, Rupert.
Csak nem veszi komolyan azokat a rémálom ötleteit?
Brandon, fáradt vagyok.
És tulajdonképpen félek. Nem akarok tovább játszani.
- Mit fog csinálni? - Nem akarom, de
be fogok nézni abba a szekrénybe
- Megőrült? - Remélem.
- Tiszta szívből remélem, megőrültem. - Ehhez magának semmi köze.
- Be kell néznem a szekrénybe. - Rendben van!
Menjen, és nézze meg.
Remélem, tetszeni fog, amit lát.
Ő nem. Nem!
- Rupert... - Nem tudtam elhinni, hogy igaz.
- Rupert, kérem. - Kérsz? Mit?
Figyeljen ide. Megmagyarázom.
Azt hiszed, hogy meg lehet magyarázni?
- Igen, mert ön meg fog érteni. - Megérteni?
Rupert, emlékszik a vitára Mr Kentleyvel ma este?
Emlékszik, azt mondtuk, az alsóbbrendűek élete nem fontos.
Emlékszik, azt mondtuk, mindig is azt mondtuk, maga és én,
hogy a jó-rossz erkölcsi koncepciója
nem érvényes az intellektuálisan felsőbbrendűekre. Emlékszik?
Igen, emlékszem.
Hát csak ezt csináltuk. Ez minden, amit Phillip és én tettünk.
Ő és én átéltük, amiről maga meg én beszélgettünk.
Tudtam, hogy megérti, mert nem lehet másképp.
Brandon, eddig a pillanatig,
a világ, és benne az emberek érthetetlenek voltak számomra.
Megpróbáltam utat vágni tiszta logikával,
és kimagasló intellektussal.
Te pedig a saját szavaimat vágod vissza a képembe.
Igazad van. Az ember, ha másra nem futja, a szavai mellett álljon ki.
De az én szavaimnak te olyan értelmet adtál, amiről én nem is álmodtam.
És kicsavartad őket,
hogy egy hideg, logikai kifogást találj egy szörnyű gyilkosságra.
Ez soha nem volt így, Brandon,
és ezt nem is tudod megváltoztatni.
Kezdettől fogva kellett lennie valaminek mélyen a belsődben,
ami engedte, hogy ez megtörténjen.
De bennem mindig volt valami,
ami soha nem hagyta, hogy megtegyem,
és most sem engedné, hogy részt vállaljak benne.
Ma este rádöbbentettél, hogy szégyellnem kell magam minden koncepcióért,
amit valaha is kiötlöttem az emberek osztályozásáról.
De köszönöm ezt a szégyent.
Most már tudom, hogy mindannyian külön emberi lények vagyunk,
jogunk, hogy individuumként éljünk, dolgozzunk és gondolkozzunk, de
társadalommal szemben is van kötelezettségünk.
Milyen jogon mered azt mondani,
hogy van olyan felsőbbrendű réteg, amelyhez te is tartozol?
Milyen jogon merted eldönteni,
hogy ez a fiú itt alsóbbrendű, és ezért megölheted?
Istennek képzelted magad?
Erre gondoltál, amikor kiszorítottad belőle az életet?
Erre gondoltál, amikor vacsorát tálaltál fel a sírján?
Nem tudom, mire gondoltál, de tudom, hogy mit tettél.
Gyilkoltál!
Megfojtottál egy másik emberi lényt,
aki úgy tudott élni és szeretni, ahogyan te soha nem tudnál.
- És nem is fogsz soha. - Mit csinál?
A társadalom fogja megtenni. Nem tudom, mi lesz az, de van tippem.
És én segítek. Meg fogtok halni, mind a ketten!
Meg fogtok halni.
- Ez puska volt? - Igen, valahol lőttek.
Biztos a másik utcában lesz.
- Szerintünk onnan jött. - Nem, itt volt, hátul.
- Hallották a lövést? - Igen, ott fönt.
- Valaki lövéseket adott le. - Igen, onnan jött.
- Biztos rablótámadás volt. - Valakinek fel kéne menni.
Inkább hívja valaki a rendőrséget.
Hallott itt valaki lövéseket?
Hívjon valaki egy járőrkocsit. Használhatom a telefonját?
Én nem megyek fel megnézni. Lehet, hogy egy őrült van odafenn.
Itt jön már a járőrkocsi.
Jönnek.